Севастянова О. А. Краєзнавчий аспект у вивченні мовленнєвого багатства ліричних творів поетів Луганщини / О. А. Севастянова // Образне слово Луганщини: Матеріали до  ХV Всеукраїнської науково-практичної конференції імені Віктора Ужченка (29 квітня 2016 року, м.Старобільськ) / за заг. ред.проф. А. В. Нікітіної ; Держ. закл. „Луган. нац. ун-т імені Тараса Шевченка”. – Вип. 15. – Старобільськ : Вид-во ДЗ „ЛНУ імені Тараса Шевченка”, 2016. – С. 272–276.

Актуальність. Фундаментом долі кожної людини є любов до малої батьківщини, рідного краю. Доки тримається цей фундамент, ми спроможні будувати, перебудовувати споруди наших доль. Наше життя починається з Луганщини. Культурологічний і краєзнавчий аспекти – це саме той абсолют, який синтезує історичну цінність через мовленнєвий  простір.
Ключові слова: краєзнавчий аспект, мовленнєве багатство, лірика, трови поетів Луганщини.

КРАЄЗНАВЧИЙ АСПЕКТ У ВИВЧЕННІ  МОВЛЕННЄВОГО БАГАТСТВА  
ЛІРИЧНИХ  ТВОРІВ  ПОЕТІВ ЛУГАНЩИНИ 
Ольга Севастянова (ВП «Лисичанський педагогічний коледж Луганського національного університету імені Тараса Шевченка, викладач)
Фундаментом долі кожної людини є любов до малої батьківщини, рідного краю. Доки тримається цей фундамент, ми спроможні будувати, перебудовувати споруди наших доль. Наше життя починається з Луганщини. За тисячоліття своєї історії наш степовий край знав і лихо, і радощі. Щедра земля притягувала завжди до себе сильних, енергійних, працьовитих людей. Саме тут проліг кордон між слов’янськими племенами і кочівниками, пізніше край обживали українці і росіяни. Образ міста, в якому ти народився і пройшло твоє дитинство, безперечно,  завжди буде найкращим, дорогим і улюбленим. У соціокультурному вимірі  час коректує такі дрібниці, які є незрозумілими, невидимими  для ока людини. Пов’язуючи  історичне минуле і сьогодення в єдиному філософському форматі, розумієш, що майбутнє мого Донбасу залежить  від іміджу історичного та іміджу теперішнього, який створює конкретні феномени культури. Разом із спільними ознаками економічного характеру землі Донбасу єднають і досягнення культури, яка в значній мірі виростає з фольклорних та етнографічних коренів слобожанської  культури.                         
Культурологічний і краєзнавчий аспекти – це саме той абсолют, який синтезує історичну цінність через мовленнєвий  простір. І немає значення, хто є за походженням людина, якщо  її внесок у скарбницю культури  країни безцінний. Донбас завжди служив для письменників-сучасників свого роду місцем творчого паломництва. У Донбасі жили  й працювали відомі композитори і художники,  діячі літератури і знавці акторського мистецтва.Літературний процес у нашому краї почав формуватися ще наприкінці 19 століття. В 1923 році був виданий перший номер літературного журналу «Забой».  Твори наших земляків Миколи Руденко, Всеволода Гаршина, Григіра Тютюнника, Степана Бугоркова, Геннадія Довнара, Йосипа Курлата, Івана Савича, Івана Світличного, Івана Низового  увійшли в скарбницю світової літератури. Найбільша цінність народу - мова, якою він говорить і думає. Вся свідома життя, вся історія народу проходить через нього. Як тільки виникає загроза рідної мови, реальною стає і загроза існуванню народу. Коли вона усвідомлюється в суспільстві, народжується мова боротьби і опору, пробуджується національна свідомість і самосвідомість. Мова живе в піснях і віршах, думках і душі кожного громадянина. Російська мова увічнена у віршах багатьох відомих поетів, але для нас, жителів Луганської області, вона звучить у піснях Михайла Матусовського. Ще на світанку своєї творчості Матусовскій чітко усвідомив, що мова - явище надзвичайно складне, до кожного слова слід ставитися трепетно. Пройдуть роки, і в один прекрасний вечір народяться ці прекрасні рядки: «Целую ночь соловей нам насвистывал, город молчал и молчали дома. Белой акации гроздья душистые ночь напролет нас сводили с ума».[2,c.137]. Ймовірно, словесної тканини ліричних віршів Михайла Матусовського, так легко і природно лягають на музику, притаманне щось таке, що не тільки знаходить емоційно-естетичний відгук у представників різних поколінь, а й надає їй своєрідну «позачасовість», дозволяючи залишатися сучасної в різні періоди розвитку російської літературної мови (у тому числі і в даний час, коли на рубежі ХХ і ХХІ століть російський мова зазнала і продовжує зазнавати дуже істотні трансформації, обумовлені насамперед екстралінгвістичними факторами). Величезне значення має пейзажний фон в ліричних піснях, який створюється насамперед традиційними лексичними засобами. Неможливо не пригадати образність і мелодійність віршів нашої  сучасної поетеси Ганни Гайворонської. На початку творчого шляху вона відтворювала красу природи, мову квітів і дерев. Мова її творів  має джерельні витоки з народної творчості, починається з неї так, як великі річки беруть початок із маленьких струменів. Саме їй належать слова: «Луганщина – світанок України. Земля моя й земля моїх батьків». Поетесу приваблюють незвичні образи. І далеко не кожен спроможний такими простими та повсякденними словами відобразити у  поезії сенс життя. Наскрізним  образом творчості Г.Гайворонської є образ ластівки, який уподібнюється  сутності автора. Особливо  його помітно, коли мова йде про Україну, рідну землю. Віршу «Я біла ластівка Донбасу»  притаманний складний синтаксичний паралелізм, який  народжується у співвідношенні порівняльних характеристик самого автора і  стихії природи: «Моя стихія – обрії шовкові;//Хто не боїться – хай летить зі мною». [1,c.28]. Для творчості Г.Гайворонської притаманна  анафора. Займенник «я» підкреслює духовну єдність поетеси зі своєю малою батьківщиною,  вищий зв'язок  різних філософських понять синтезується в одному  художньому образі: « Я – зернятко луганської землі,//Я хочу, щоб співала Україна,//Я хочу,щоб відкрилися всі брами».[1,c.30]. Покликання її духовної поезії − наповнити людські душі бажанням праведного життя. У вірші «Я бачила Бога»  відчувається справжній потік поетичної свідомості. Він поєднує відчуття справедливого ставлення до людини і прагнення до кращих змін у суспільстві. Бог у Гайворонської це звичайна людина, майже нічим не відрізняється від інших. Бог у поетичному тлумаченні Гайворонської схожий на старця, приниженого людьми. Такого старця, про якого ми всі знаємо з твору Габріеля Гарсіа Маркеса  «Стариган  з крилами».  Уподібнюючи звичайну людину Богові, поетеса використовує порівняння та стилістичні перифрази: «Ходив, наче лунь, між наморених хат. //Якийсь дідуган// Старцює і гроші складає в гаман». [1,c.37]. У поетичному синтаксисі цього вірша  багато риторичних запитать:  «Щось людське лишилось у ваших серцях?// Чи люди не ті, чи планета не та?// То хто ж ви: чи люди і я хто єси?//» [1,c.37]. Образність  твору дозволяє відчути впевненість у соборну Україну: «І святість соборну в собі зведемо,//І землю в наругу уже не дамо». [1c.37]. Зачаровує  образністю віршованих творів і поезія Антоніни Листопад. Вона є берегинею найдорожчого скарбу України – її волі й незалежності. У віршованих рядках її поетичних творів найвиразнішим є  образ калини. Синтаксичною анафорою «Посадіть калину» підкреслюється сила країни, людяна щедрість, пам’ять, воля -все , що є в душі  у кожного, біля серця.  Такий  художній прийом уособлює не  тільки  народну мудрість про калинову країну: «Без верби й калини нема України». Власне авторське переконання стверджує духовну єдність між цією рослиною і красою культури українського народу: «Посадіте коло серця,// Хай цвіте вона в душі!» [1,c.45]. Якщо проаналізувати цю синтаксичну анафору, можна зробити висновки,  які не є відкриттям. Вони  з давних давен живуть в культурних традиціях нашої слобожанської культури. Посадіть калину на городі, хай вона буде прикрасою. Посадіть калину коло тину, як символ злагоди й щедрості. Посадіть калину коло хати, щоб повертались діти до батьківської домівки. Недаремно багато віршів Антоніни Листопад покладено на музику. В рядках її поезії живе просте, щире слово, зрозуміле кожній людині. У віршах багато авторських епітетів, крізь які линуть думки до культурно-етнічного  коріння українців, які живуть на Донбасі: «Сонце чорнобриве,// Земле колискова». [1,c.45] Слова «Невмирущий спів солов’я» підкреслюють мелодійність української мови, якою складав свої вірші наш земляк Володимир Сосюра.  Думається, що луганське літературне коріння насамперед сприяє творчості молодих авторів, особливо тих, хто згуртований в літературних об’єднаннях. На письменників, які вже зробили великий внесок у розвиток літератури нашого краю, рівняються молоді та починаючі письменники, за ними йдуть зі своїми сокровенними словами до світлового храму літератури десятки молодих поетів і прозаїків, яким збагачувати літературні традиції Луганщини, краю, що дав літературі так багато блискучих імен. Віриться, що в нелегкий час становлення державності літературна творчість Луганщини є тією життєдайною силою, яка поєднує минуле, теперішнє й майбутнє Вітчизни. Рамки публікації дозволяють лише намітити деякі напрямки дослідження індивідуально-стилістичної своєрідності ліричної творчості поетів-земляків, яка, на наше глибоке переконання, заслуговує ретельного і детального вивчення. Такий аналіз, безсумнівно, дозволить виявити і систематизувати  параметри  лексичних одиниць у всьому їх різноманітті. Осягнути концептуальні основи творчості поета, унікальність його поетичного світовідчуття, досліджувати поетичний синтаксис, унікальні семантичні поля - наша подальша завдання.

Література
1.Література рідного краю. Луганщина: Навчальний посібник 5-11 класи.- Видання друге, доповнене. - Луганськ:Знання, 2006.-с.247
2. Матусовський М. Л. Вибрані твори в2-х т. / М. Л. Матусовський. –М.: Художня література, 1982. – 226c.  
3. Матусовський М. Л. Такая короткая долгая жизнь: стихи и песни/М. Л. Матусовский. – М.: РИФ РОЙ, 1995. –176с.